Dnes jsem zavítal do Tokia.
Kde se chystám sejít s youtuberkou Emmou
která žije v úžasném, ale neuvěřitelně malém bytě.
Už se nemůžu dočkat, až si ho prohlédnu.
Duchem velcí v malém domě.
-Ahoj Emmo! -Ahoj.
-Já jsem Wright. -Těší mě.
-Potěšení na mé straně. -Pojď dál.
-Díky. Moc jsem se se těšil.
Ráda tě provedu mým malým bytem.
Vítej.
Je velmi malý, jak vidím.
Jo. Můžeš se dotknout protilehlých zdí.
Jakou má rozlohu?
Prý 8 čtverečních metrů.
-8 metrů? -8 metrů. Jo.
Je dosti těsný.
Tento městský byt je znatelně menší, než většina domů, kde jsem byl.
Jo.
Jak se to přihodilo, že bydlíš zrovna tady?
Byt jsem sháněla celé věky
ale tenhle mě zaujal, protože má dvě podlaží.
Mnoho bytů má například postel hned u koupelny a kuchyně,
takže jíš hned u postele, což se mi nějak příčí.
Nakonec jsem našla místo s dvěma úrovněmi,
takže můžu oddělit ložnici od pobytového prostoru.
Vždy jsem chtěla žít v Japonsku, a tahkle se mi to podařilo.
Jsme v Tokijském centru a tento byt je velmi malý,
ale je to obvyklé u bytů v této oblasti?
Japonské byty jsou tradičně malé. Tento je mnohem užší
než všechny ostatní, které jsem viděla. Dotknu se protilehlých zdí.
Ale jo, tohle je hodně malé.
Je to zvláštní. Přesto, že je tak úzký, páni, ani nemusím natahovat ruce,
abych se dotkl obou stěn. I přesto se necítím stísněně
a zřejmě je to proto, že tu máš vysoko do stropu.
Jo, ta výška je užitečná, aspoň jedním směrem se můžu natáhnout.
Myslím že bez tohoto prostoru by to tu bylo až příliš těsné,
ale takhle je to fajn.
-Provedeš mě tu?
Jo. Když vstoupíš do japonské domácnosti vyzuješ si boty v genkonu
Když mi byt předávali, tak mi řekli, že se mám vyzouvat.
I když normálně doma chodíš v botách, musíš respektovat japonské zvyklosti
a vevnitř se vyzout. - To je správné.
Takže tady mám malý botník, kde mám všechny své boty.
-Tady mám šatník, na kabáty a tak. -Aha, jasně.
Nevím, jestli ti ho mám ukazovat, protože je vážně plný.
Je úplně nacpaný, ale za tolik oblečení se nemusíš stydět.
Myslím, že holky v Austrálii a na Novém Zélandu
by trpěly s tímhle spartánským šatníkem.
Musím si dobře rozmýšlet, co si koupím na sebe,
protože nemám prostor pro luxus. Jednouchý život.
-Poskytli ti mikrovlnku a topinkovač? -Jo.
Topinkovač, mikrovlnka.
Vlastně jsem je přestěhovala, předtím byly támhle
a bylo to tam velmi klaustrofobické. -Jasně.
Vůbec jsem se tam nemohla hýbat, takže jsem to přemístila sem.
Ten topinkovač je na lepivých polštářcích,
protože při zemětřesení se hýbe. -Jasně.
Sedávám tady dole, a bez těch polštářků by doskákal až na mojí hlavu.
Řekla jsem si, že jednoho dne se něco stane.
Teď se při zemětřesení nehýbe, což je fajn.
-A pak tu máš místo na příbory a hrnce. -Jo, příbory.
Vlastně v tom příborníku mám něco od všeho.
Není to záměrně, ale když potřebuju něco rychle uklidit, dám to sem.
Není to nejlepší systém, ale uklidím tak všechno, aby mi nic nepřekáželo.
-Tady máš karimatku. -Jo, jasně.
Občas se chci protáhnout nebo zacvičit jógu,
nesedí to přesně...růžek... je to šílené, ukážu ti to.
-Jo, předveď mi to.
Takže protáhnu se sem.
Tohle je největší kus podlahy, co v bytě mám.
Takhle ji rozložím, a v cestě stojí stolek.
Takže asi tak.
Cvičit tady je občas frustrující, protože u některých cviků
musíš rozpažit ruce, a já dopadnu takto.
i když si lehnu na zem, nikdy to nefunguje dokonale.
ale stačí to, takto se natáhnu. Takto tady cvičím.
-Snaha se cení, ne? -Každopádně!
Prostě zkoušíš všechno možné, když to nejde, zkusíš to jinak.
To je dobré na malém prostoru. Víc o něm přemýšlíš, jsi kreativní.
Tady máš pracovní kout?
Jo, tady trávím většinu času. Mám tu židli, počítač,
Tady stříhám videa a odepisuju e-maily,
dělám tu většinu své práce. Je milé, že mám výhled z okna.
Soused má stůl orientovaný čelem ke zdi, to se mi vůbec nezamlouvá.
Kdybych během práce zvedla hlavu a viděla jen zeď,
Chtělo by se mi křičet: Puťte mě ven!
Takto mám neustále výhled ven.
Chci mít kolem sebe něco živého, aby se něco dělo.
-Proto mám všude kytky. -Jo
-Chtěla bych jich víc.
Když kolem mě není nic živého a nevidím ven,
je to tu zvadlé a potom se byt může zdát malý.
Když jsem se nastěhovala, vzala jsem to jako výzvu,
protože tady... byt je plně zařízený byt.
A najít cestu, jak si to tu přivlastnit, je výzva,
ale nakonec přijde uspokojení. -Jo.
Je to výzva, obzvlášť když si nemůžeš vybrat nábytek
a nemůžu vrtat do zdí a tak, musím to nechat, jak je,
a zároveň to ovlivnit. -Jo.
A protože musíš zvážit, co si necháš, volím jen to, co pro mě hodně znamená.
a šetřit tak místem.
-A tady dole je kuchyň? -Jo, jo.
Tohle je v Japonsku obvyklé, že nemáš v kuchyni pracovní plochu.
A to i ve velkém bytě. Z nějakého důvodu
dávají přednost dřezu před plochou na krájení,
-Aha. -Nemám tušení proč.
Ale v Japonsku je to normální.
Pomáhám si takhle: Vezmu prkno, dám ho přes dřez, a můžu na něm krájet
a vlastně i dělat vše ostatní.
Tady dole sedíš. Tady máš křeslo, to je roztomilé.
Mám kliku, že jsem v Japonsku. Lidé nesedí u stolu, ale na podlaze.
Jídelní stůl a tak, všechno je na zemi.
Sedíš na židli bez nohou nebo klečíš nebo v tureckém sedu.
Na jídelní stůl nemá nikdo místo.
Najít malou žildi je tedy snadné. Ukážu ti, jak na ní sedím.
U mých nohou je to vtipné.
Nemám místo, abych mohla dát nohy až na zem,
ale mě to stačí. A občas tu i stříhám.
Jen se natáhnu sem...
Našla jsem tenhle stoleček
Ups, promiň, sanseviero.
Takto ho rozložím, a potom tady stříhám.
Když prší, tady mám laptop, pracuju, mám výhled z okna a užívám si to.
-Jo. -Je to super.
Jako v ráji.
-Máš tu dokonce i malý balkón. -Jo, mám.
Je malý, ale viděla jsem i menší. Jsou i takové, kde stěží otevřeš dveře.
V Japonsku se snažíš z každého prostoru dostat maximum.
A tohle ti ukážu.
-Tohle je můj sušák na prádlo. -Jasně.
-Když si vyperu, takto ho rozložím.
-Geniální. -Jo.
-To je parádní. -Jsem ráda, že ho mám.
Než jsem ho uviděla v obchodě, nikdy by mě nenapadlo, že to existuje.
-Jo.
V žádném případě...
Ne vše je nezbytné, ale mnoho věcí...
Když jsem přijela, nevěděla jsem, proč bych to měla používat,
ale teď to prostě potřebuju, protože tady se žije jinak.
-A tady máš koupelnu? -Jo, je ohromně zajímavá.
Moje koupelnička. Těžko se to vysvětluje,
ale hodně japonských koupelen je prostě sprchový kout.
takže všechno se pokaždé namočí. Proto tu mám přezůvky do sprchy.
Když je podlaha mokrá, obuješ si je a nenamočíš si nohy, což je vhodné.
Když jsem tu byla prvně, nevěděla jsem, kde je záchod.
Myslela jsem, že je někde společný záchod,
myslela jsem, že mě společnost vypekla. Zkoušela jsem ho najít,
pak jsem zjistila, že stačí pohnout s umyvadlem.
-No páni! -To jsem si taky řekla.
-To zírám. -Je to boží, jo.
Je tu toaletní papír a tak. Je to jednoduché.
-To je opravdu chytrý design. -Jedna z mých nejmilejších věcí.
Je to vychytaný prostor.
A je tu i větráček, takže když se sprchuju,
namusím potom větrat.
A nahoře je skříňka na léky.
Chytře to vymysleli.
-A ještě nám chybí druhé patro. -Jo, ložnice.
-Jdeme se podívat? -Jo, jo.
Všichni se tam sice nevejdeme, ale pojďte nahlédnout.
-Vítej. -Tohle je útulné.
-Jo, jo. Malé podkroví. -Jo!
Jsem ráda, že tu mám dost místa nad hlavou, nevím jak ty.
-Já se tu cítím taky dobře. -Jo.
Mám z toho radost, bála jsem se, že se tu budu cítit jako v rakvi,
ale tohle je nádherné.
-Myslím, že na tom něco je, spát v malém prostoru.
-Podle mě je to velmi útulné. -Podle mě taky.
Když jsem byla malá, dávala jsem si z obou stran matraci.
-Měla jsem ráda ten malý prostor. -Jo
Chci říct, která zvířat spí na planině?
Zvířata se schovají do jeskyně nebo někam do rohu, nevím.
Myslím, že i lidé jsou rádi v malé, útulné komůrce.
Občas mám hnutí mysli, že chci hodně prostoru,
abych mohla dělat to a ono, a chci tohle, ale nakonec
jakmile to budu mít, budu chtít něco dalšího, a nebudu spokojená,
když nebudu spokojená, kde jsem osobně.
Jaká je podle tebe největší přednost bydlení v takovémto bytě?
Udržuje to tvojí tvořivost,
a chci žít sama na sebe.
Jsou mnohem větší prostory, sdílené domy, ale já dávám přednost
vlastnímu času a prostoru, který je opravdu jenom můj.
Myslet tvořivě a přizpůsobit si to tu k obrazu svému
to mám na tomto prostoru nejradši.
A vadí ti tu něco?
Ráda tančím, to je moje utrpení,
protože pokaždé, když rozpažím, tak se praštím o zeď.
Je to smutné, že nemůžu tančit.
Ale zas tak hrozné to není. Pořád můžu tančit v jednom směru.
A nemůžu sem pozvat lidi na večeři. Tedy mohla bych, ale neuvařím tu
a víc lidí si nesedne pohodlně na delší dobu.
Můžu sem pozvat kamarády na chvíli, ale chtěla bych s nimi být celý den.
Nechat tu někoho přespat je složité, protože...není kde.
-Jo. -Ale většinu času jsem tu spokojená.
Říká mi to tu pane. Je to můj malý domeček.
Tokio proslulo jako velmi drahé město. Jaký je tvůj nájem?
Platím 69 000 yenů,
Což je méně, než jsem platila v Austrálii v malém městě.
-Páni. -Jo.
69 000 yenů měsíčne, včetně Wi-Fi a energií.
Smlouvu mám z měsíce na měsíc, což se kamarádí s mým vízem,
a mluví tu anglicky, a je blízko u nádraží.
Osobně myslím, že jsem to vyhrála.
Život v Tokiu se může prodražit, nájem může být vysoký,
ale s trochou úsilí najdeš kvalitní bydlení.
-Emo, tohle je úžasný byt, -Jej!
-Cítím se poctěn, že jsi mě pustila do svého malého útulného světa,
Bylo to krásné dobrodružství. Díky, že jsi mě tu provedla.
-Jsi kdykoli zván.
Mít příležitost přiletět do Tokia a navštívit tento byt pro mě má význam.
Všude kolem je spoustu japonské kultury. A myslím, že té má tento byt vrchovatě.
Emma se chopila malého prostoru změnila ho v útulný domov
který jí dává trochu jistoty v tomto velkém a bláznivém městě.
A myslím, že to je bezva.
přeložil: F8 titulkomet.cz